Åh...
Vad är allt det här? Tack, lilla gubben, tack.
De ser bekanta ut. Vill du sitta i mitt knä och se på fotona?
Jag satt och tittade på mina gamla foton. Minns du vilka de här är?
Vi såg på fotona häromdagen. Det är min mamma och pappa.
Och det här fotot togs för mycket länge sen.
-Hon känner Freddie sen de var barn. -Ett perfekt par.
De är så kära.
Det var juni, månaden för brudar. Den lyckligaste dagen i mitt liv.
Jag var så hoppfull och hade så många drömmar.
(I love you)
Fråga aldrig vad jag gör med mitt liv. Fattar du?
Du är full varenda kväll. Vi ses aldrig. Du är jämt med dina vänner.
De är kul att vara med. De accepterar mig som jag är.
De tjatar inte jämt om att jag ska skaffa jobb och bli en man.
Jag vill bara vi ska vara lyckliga. Jag trodde att när vi gift oss...
Din syn på äktenskapet är trist. Jag är en karl som vill ha kul.
Vet du vad "kul" är? Det är vad jag vill ha.
Jag lägger mig. Vi pratar om det här när du har nyktrat till.
Jag är spiknykter nu och jag vet precis vad jag vill.
Nej, jag vill inte, Freddie. Nej, snälla du, nej!
Freddie, gör det inte!
-Gratulerar, Sarah! Vad roligt! -Jag har alltid velat ha barn.
-Hur tog Freddie nyheten? -Han blev glad.
Han tycker det är lite tidigt, men han är glad.
Det hoppas jag. Synd han inte är hemma.
Det tyckte han också. Han skulle träffa nån för ett jobb.
-Ja, ett jobb vore ju bra. -Underbart med en liten baby!
-Hur har du det? -Bra, bara bra.
Nej, men är det inte lilla frun som sitter och väntar på sin karl.
Fast så "liten" är du inte länge till. Det är verkligen rörande, Sarah.
-Du kan inte fortsätta dricka så här. -Älskling, det är det enda jag kan.
Du ska bli pappa.
Du låter som en repig skiva. Du talar jämt om babyn.
Jag är glad över den.
Förr var du rolig. Inte jätterolig, men i alla fall lite lustig.
-Vet du vad du är nu? Trist! -Barnet är ditt också.
-Uppriktigt sagt blir det bara besvär. -Hur kan du säga så?
-Jag känner inte igen dig. -Jag säger detsamma.
Jag kan då inte minnas varför jag gifte mig med dig.
-Vi kanske begick något misstag. -Det där var misstaget.
-Låt mig vara. -Vart ska du?
Skvallra för mamma och pappa att Freddie varit stygg? Du stannar här.
Du blir snart bra igen. Doktorn sa att det är ingen fara.
Mamma, var det en pojke eller flicka?
-Du får andra barn, älskling. -Jag ville ha det här.
-Var är Freddie? -Jag vet inte.
-Jag fattar inte att du föll så illa. -Jag snubblade på sovrumsmattan.
Är det nåt du döljer för oss, Sarah?
Vi ses därnere om några minuter.
Sarah, du kan berätta om nåt är galet.
Jag ville ha barnet, mamma.
-Jag vill tala med Sarah. -Jag tror inte att...
-Snälla, mamma... -Ja, då så.
Önskar klockan kunde vridas tillbaka. Allt...utom att se dig så här.
Hur kunde jag låta detta hända dig? Sarah, låt oss börja om.
-Vi kan få ny baby. Jag ändrar mig. -Du måste sluta dricka. Du förändras.
-Jag ska inte röra en droppe. -Jag önskar jag kunde tro på dig.
Jag är rädd du säger det jag vill höra. Och sen händer detta igen.
Nej då, det kommer det inte att göra. Jag lovar.
GRATTIS PÅ FÖRSTA BRÖLLOPSDAGEN
Varför låter du inte mig göra det där?
Tänk att det redan gått ett år!
-Var gömmer du Freddie? -Han kommer när som helst.
Du är ännu vackrare nu. Äktenskapet måste passa dig.
Inga barn än, Sarah?
Hej, allesammans. Jag tog med några vänner till min fest.
Förlåt att vi är lite sena-
-men vi blev hejdade på vägen hit, hejdade...
Var är min fru? Sarah!
Vad är det? Vill du inte träffa mina vänner?
-Försvinn omedelbart härifrån! -Det här är min fest!
-Jag firar som jag vill. -Det är slut.
Ta dina horor och försvinn. Jag vill aldrig se dig nära min dotter igen.
Vänta nu!
-Jag kanske inte borde åka. -På tiden du ser dig omkring.
-Ni får trevligare utan mig. -Européer är vänliga människor.
-Inte enligt vad jag läst. -En dam läser aldrig förstasidan.
-Bara roa dig. Alla kommer älska dig. -Varför? Är skilsmässofall populära?
Skynda på nu...
-Älskling, det är för ditt bästa. -Ja, det är klart.
FÖRSTA-KLASS-PASSAGERARE
-Får jag lov? -Nej, tack.
Det skulle inte skada om du dansade.
Alla påminner mig bara om Freddie. Talar om sig själva, vilda fester...
-Jag kan bara inte... -Du måste fortsätta leva.
Jag litar inte på mitt omdöme längre. Jag trodde jag kände Freddie.
-Han kan inte skada dig längre. -Jag lät honom skada mig.
Jag känner mig dum - skäms så för din och pappas skull att jag skilt mig.
-Nonsens, gumman. Felet var inte ditt. -Vems var det?
Ingen vi känner har skilt sig. Allt blev så fel.
Ditt liv tar sin början. Ge inte upp utan att ha gett det en chans.
-Du måste ut i världen igen. -Varför det?
Annars tynar du bort och dör. Jag ser det i dina ögon.
Nån som längtar efter att bli lycklig, men du släpper inte fram henne.
Jag älskar dig så mycket, Sarah. Snälla du, försök.
Om ett par dar är vi i London. Te och tekakor, British Museum.
Och massor av shopping...
BBC med nyheter.
Adolf Hitler har ockuperat del av Tjeckoslovakien men-
-tyske kanslern upprepar att han bara tar tillbaka Tysklands områden-
-och att han inte har för avsikt att ta andra områden.
Underbara nyheter! Vår gamle vän Lord Gloucester har bjudit in oss.
-Till hans lantställe. -Jag vill inte åka med, mamma.
-Det blir säkert jättetrevligt. -Du vill bara att jag ska träffa män.
-Du älskar ju gamla hus. -Jag kom inte till Europa...
...för att hitta en ny man. Jag tänker inte gifta om mig.
Du lever som nunna sen ett halvår.
Jag vill inte bli nån stackare eller som Wallis Simpson alla talar om.
Du är så dramatisk. Det vore roligt att höra dig skratta igen.
Jag var inte beredd. Jag hade solen i ögonen. Jag bara kollade planen.
Kricket är enda spelet som kan vara i fem dar utan nåt resultat.
-Inget kricketfans? -Har aldrig sett det förr.
-Vem vinner? -Det långsammaste laget förlorar.
Ute på långresa med föräldrarna?
Och de drar väl runt med dig till kyrkor och museer.
De vill du träffar trista engelsmän som bara sluddrar... Bränns det?
Du har ett underbart skratt.
-Är du intresserad av detta? -Det är faktiskt rätt långtråkigt.
Det glädjer mig att höra dig säga det.
Men det finns några platser här som är vackra. Vill du se dem?
Gärna det.
-Jag heter William Whitfield. -Jag heter Sarah Thompson.
-Som taget ur en Thomas Hardy-bok. -Eller Galsworthy.
-De gamla böckerna lever upp här. -Här är så vackert.
Jag gillar det också. Ibland känns det som jag föddes i fel århundrade.
Här är så lugnt. Svårt att tänka sig att så mycket otäckt händer i världen.
-Bor du i London? -Jag har en våning där.
Men även ett ställe på landet. Inte alls som det här, jag lovar.
Ett hemskt ställe fullt av drag, spindelnät och hemska ekon.
-En dag skulle jag vilja leva så här. -Man har fullt upp...
-Med alla spöken och läckande tak. -Det skrämmer inte mig.
Åh, den ungdomliga energin.
Vad måste en gammal man som jag göra för att tävla med de unga?
Vill du...sitta ner en stund?
Här...
Tack.
Du har en hemlighet, va? Och den är inte rolig.
Alla har väl nån hemlighet.
Förlåt, du behöver inte berätta nåt. Vi har ju nyss träffats.
Men jag tycker om dig. Om nåt hemskt hänt dig...beklagar jag det.
Jag måste gå tillbaka nu.
Var har ni två varit? Dina föräldrar tror att du ramlat i vallgraven.
Jag kidnappade henne och kommer ångerfull med henne.
Han har aldrig känt ånger! Kan jag få låna min kusin för nästa match?
-Han vill säkert gärna spela. -Tack. Jag hoppas vi ses igen.
Du har fått den mest attraktiva karln i England att lägga märke till dig.
Han är säkert också den snällaste.
Han är så blygsam. Man kan inte alls ana...
-Vadå? -Vet du inte? Sa han inget?
Det är det jag gillar mest med honom.
Han är hertig av Whitfield. Den 13:e i följden.
-Vad för följd? -Tronföljden till Englands tron.
TYSKA JUDAR måste lämna in sina pass
De kommer älska det. Och lämnar de butikerna en stund blir jag glad.
Hertigen av Whitfield hämtar oss klockan två för att se Kronjuvelerna.
-Jag borde inte... -Har du nåt bättre att göra?
-Jag vill inte det ska bli pinsamt. -Han ber ju oss komma allihop.
-Jag vill inte fästa mig vid nån. -Det är snällt att bjuda in oss.
Herregud, han föreslår ju bara en eftermiddag tillsammans.
William var en fascinerande och underhållande guide.
Han berättade om juveler gjorda till Alexander den Store-
-om halsband som Josephine hade fått av Napoleon.
Det var underbart vackra smycken.
Den här kallas den indiska brittiska imperialistkronan-
-gjord speciellt till kung George V när han kröntes till Indiens kejsare.
Han fick till och med vakterna att ta ur dem ur montrarna.
Det här är Helige Edwards krona.
-Fantastiskt tung! -Tungt är huvudet som bär kronan.
Kusin Burty hade denna vid kröningen förra året. Jag menar...kung George.
-Han ville inte bli kung. -Han blev bestört när hans bror...
...abdikerade för att gifta sig med mrs Simpson.
Den här...bars av drottning Victoria...
...när hon var liten flicka.
Du borde ha en sån här.
-Vill du äta middag med mig ikväll? -Jag tror vi har teaterbiljetter.
-I morgon kväll? -Varför vill du träffa mig?
-Du är speciell. -Vi reser om några dar.
-Jag tar den tid du kan ge mig. -Det leder ingenvart.
Det vet vi inte förrän vi försökt, eller hur?
Jag tycker om dina föräldrar.
Jag har bara min mor kvar. Hon är nästan 80 men glasklar i skallen.
Vi står varann nära, men jag har gjort henne besviken.
Hur då?
Genom att inte ge nån arvinge, jag har sagt nej till alla giftermålsbud.
Har det varit många?
Du gör rätt i att inte riskera ett misstag.
Varför kan du inte berätta vad det är som ännu är så smärtsamt för dig?
-Är vi inte vänner ännu, Sarah? -Jag gjorde ett hemskt misstag.
Gifte mig med en man jag trodde att jag kände.
Han gjorde mig mycket illa. Jag försökte göra det bästa av det-
-men till slut var det så hemskt att jag inte stod ut längre.
Vi skiljde oss.
Är det din hemska hemlighet?
Jag som trodde att du minst hade mördat nån.
Jag är glad att du klarade dig ur det, men du får inte anklaga dig själv.
Skilsmässan är inget att skämmas för.
Du gjorde ett felaktigt val. Ingen klandrar dig för det.
Kan du tänka dig en tur ut på landet i morgon?
Tror du på kärlek vid första ögonkastet?
Jag vet inte.
För jag älskar dig, Sarah Thompson.
Jag älskar dig.
Sarah, jag sa inte det där igår för att skrämma dig.
Jag är inte dum och jag vet att det låter konstigt, men jag älskar dig.
Vi kan bara vara vänner. Jag reser snart tillbaka.
Du har ditt eget liv. Jag kan inte vara en del av det.
Jag ger inte upp dig, såvida du inte kan säga att du inte känner nånting.
Att du inte älskar mig.
-Jag kan inte säga det. -Tack, gode Gud, för det.
Jag ser fram emot att du får träffa hertiginnan.
-Vilken hertiginna? -Min mor.
Tar du mig med till din mor? Du sa vi skulle åka en tur på landet.
Jag ljög.
Är detta ditt hemska ställe, fullt av drag och spindelnät?
Ja, här är det.
-Äntligen är ni här! -Förlåt att vi är lite sena.
-Goddag. -Trevligt att få träffa ers nåd.
Ni är lika underbar som William sagt. Är ni verkligen amerikanska?
Ni har ju en så engelsk hy.
Välkommen. Välkommen till Whitfield Manor.
-Jag har aldrig sett så otroligt hus. -Whitfields bor här sen 1500-talet.
De flesta är ännu här...
En var en general som utkämpade strider i Amerika - på vår sida...
Som liten rullade William ihop mattorna och gled från rum till rum.
-Han låtsades åka skridskor. -Ensamt barn får vara uppfinningsrikt.
-Jag vet. - Underbara gobelänger! -Ja, de är alla från 1500-talet.
Vilka vackra rosor.
Trädgården och min son är två saker som muntrar upp mig.
-Hon är underbar. -Hon tyckte om dig.
-Och om hon visste att jag var skild? -Vi vänder och berättar det.
-Du skulle bara våga! -Jag bara retas.
Jag vill tillbringa all tid med dig, innan du åker till Rom.
-Vad ska jag göra utan dig? -Var glad, gift dig, skaffa tio barn.
-Skriver du? -Direkt!
Kanske avskyr ni Italien. Mussolini är nog värre än Hitler.
Vi ska nog inte träffa honom.
-Vad snällt att vinka av oss. -Nöjet är på min sida.
Kom nu.
Jag önskar du inte behövde resa.
-Älskade Sarah, vad jag älskar dig. -Det är omöjligt. Det går inte.
Stig ombord!
Jag kommer att sakna dig så.
Nästa anhalt, Circus Maximus.
Åk ni utan mig. Jag åker tillbaka till hotellet. Jag har sån huvudvärk.
-Det var fel att låta dig åka iväg. -William!
Jag är så glad över att se dig. Jag älskar dig.
-Jag har en sorglig nyhet. -Vadå?
Jag tror inte jag kan leva utan dig.
Sarah...
-Vill du gifta dig med mig? -Du kan inte göra det.
En frånskild amerikanska. Du måste ge upp tronen. Vad ska folk tycka?
Enda åsikten jag bryr mig om är mors och hon avgudar dig.
-Hon vet inte att jag är skild. -Jag berättade det för henne.
Hon sa att såna här känslor får man bara en gång i livet.
Vi måste lita på våra känslor.
En dag förebrår du mig att du inte kan bli kung.
Älskling...
Utan självmord eller pesten finns det inte en chans att jag blir kung.
Tolv släktingar står före i ledet och tränar på kröningspromenaden.
Sarah...
Sarah, jag vill gifta mig med dig.
Jag vill leva resten av livet med dig.
Vi är här tills du sagt ja till att bli nästa hertiginnan av Whitfield.
Nå?
Ja.
Förlåt?
Ja.
Ja!
Livet bestod av middagar och fester. William presenterade mig för alla.
En sista släktings godkännande v ar mycket viktigt.
William tog mig med till sin kusin...kungen.
-William. -God morgon, ers majestät.
Detta är Sarah Thompson.
-Vad trevligt att råkas. -Det är en ära för mig, ers majestät.
-Min kusin överdrev inte er skönhet. -Tack, ers majestät.
-Ni vill alltså gifta er. -Vi vill gärna ha er välsignelse.
Nog var jag besviken över att William ville ge upp tronföljden-
-men efter att ha träffat er förstår jag hans beslut.
Måtte ni få ett långt lyckligt liv tillsammans och många barn.
-Synd jag gav upp rätten till tronen. -William, du sa ju...
Nej, jag bara tänkte att du hade blivit en sån förbaskat fin drottning.
-Jag kanske måste kidnappa dig. -Varför det?
Att vänta till efter bröllopet börjar kännas omöjligt.
Ja, visst gör det.
Sarah, om jag ber mycket snällt...
Får jag...komma in en stund?
-Kommer du att uppföra dig? -Antagligen inte.
Släpp in mig ändå.
-Blunda. -Vad tänker du göra?
Blunda, det är en överraskning.
Pappa lät göra den till mamma när de förlovade sig.
-Hon ville att du skulle ha den. -Åh, William...!
-Vilken plåga att behöva uppföra sig. -Jag kommer att kompensera dig.
-Jag vill ha massor av barn. -Underbart, när ska vi börja?
Hur snabbt kan vi gifta oss?
Tager du, Sarah, denne William till din äktamake-
-att älska i nöd och lust tills döden skiljer er åt?
Ja.
Tager du, William, denna Sarah, till din äktamaka-
-att älska i nöd och lust tills döden skiljer er åt?
Ja.
-Vad är det? -En Spitfire.
-Antagligen rutinövningar. -Han flyger lågt.
Nog bara en pojke, en av de frivilliga.
William, jag vill att du lovar att om krig bryter ut här...
-...så kommer ni båda till Amerika. -Inget trevligt bröllopssamtal!
-Det håller jag med om. -Lova!
-Jag skickar Sarah till er. -Jag tål inte blotta tanken. Ursäkta.
Jag är ledsen, men vi lämnar ju henne här.
-Vad gör du om det blir krig? -Jag måste nog till mitt regemente.
Vi talar inte om det här på vår bröllopsdag.
Jag ser dig fortfarande med långa flätor och blå sidenrosetter.
Jag kommer att sakna dig också. Jag älskar dig, pappa.
Är ers nåd klar att åka?
-Ska folk kalla mig så livet ut? -Det hoppas jag verkligen.
Mina damer och herrar...
Hennes nåd, hertiginnan av Whitfield.
Hennes nåd!
-Du är en märklig kvinna. -Jag har aldrig känt så här förut.
Vore det inte underbart att verkligen börja vårt familjeliv på smekmånaden?
Älskling, tänker du på barnet du miste?
Jag är rädd, William. Jag vill inte gå igenom det igen.
Det kommer du inte att göra. Det lovar jag dig.
Jag ropar på kaptenen om du rör mig igen.
Jag kommer inte kunna gå framme i Paris.
Oroa dig inte. Jag bär dig.
Jag älskar den här platsen.
-Vart ska du? -Gå en promenad. Kom!
Du kommer halka och hamna i en koskit.
William, kom och se!
Herregud!
Jösses...
-Vilken fantastisk plats! -Det har väl varit övergivet i 100 år.
Här kanske finns spöken...
Det här är verkligen antikt.
Inte lika gammalt som Whitfield.
Inte ens som George och Belindas hus. Det är nog bara 200-300 år gammalt.
Mitt land är inte ens 200 år. Det här är antikt.
-Mår du bra? -Javisst.
Får du inte lust att riva och bygga, återställa det som det en gång var?
-Riva och bygga? -Du vet vad jag menar.
Det behövs en armé av jobbare och hela Bank of England, så glöm det.
-Det är så vackert. -Det är en katastrof.
Det tog mig 15 år att få Whitfield i ordning.
-Det är synd att det förfaller. -Det är en massa jobb!
Dessutom blir det inte bra om man inte själv övervakar det hela.
Jag skulle vilja göra nåt sånt här.
Mademoiselle...
När vi återvänder till England kan vi ju, om du vill ta itu med nåt sånt-
-försöka hitta nåt ställe som faller i ruiner där.
God jul, älskling.
-William, döljer du nåt för mig? -Jag?
Ja, gör du det?
Jag känner mig som en drottning. Jag har aldrig blivit så bortskämd.
William, jag avgudar dig.
Åh, jag glömde...
Jag har ju en present till.
Bara en liten en...
-Vad är det? -Öppna!
"Le châte au de la Muse. God Jul, 1938, puss och kram, William."
Slottet? Köpte du det?!
Har vi råd med det? Det måste ha kostat en förmögenhet.
En förmögenhet att restaurera det...
Jag lovar att göra allt själv. Allt! När kan vi börja?
Jag är den lyckligaste personen i hela världen. Du är så snäll mot mig.
Jag älskar det. Jag älskar dig.
Jag tänkte vänta med det, men jag har en sista present till dig också.
Sarah, du behöver inte...
Jag är med barn.
Jag tror att det hände under bröllopsnatten på båten.
Sarah, en baby...
En baby...
Sarah...
-Var försiktig, för Guds skull. -Jag är inte sjuk, bara gravid.
-Precis vad jag menade. -Jag gör inget som kan skada babyn.
-Men jag kan inte bara sitta still. -Låt oss göra det där.
Hon klarar det ju bra. - Mademoiselle, s'il vous plaît...
-Talar du engelska? -Ja.
Jag har sett dig förut.
-Vad heter du? -Emanuelle.
Kan du hjälpa mig med det här? Jag får inte sträcka mig upp så högt.
Tack.
-Emanuelle kommer arbeta med mig. -Bra. Vi går och ser vad vi köpt.
William, det finns inga badrum.
Vi reparerar här först, så kan vi bo här under arbetet med slottet.
-Åh, tack. -Borde du inte trappa ner lite?
Dr Miniker sa jag ska röra på mig, så kommer förlossningen att gå lätt.
Tror du att din son nånsin kommer ut...
-Vad var det? -Jag vet inte.
Efter Tjeckoslovakien har Hitler inte fått nog. Han har nu trupper i Polen.
Frankrike måste rädda dem. Hitler måste stoppas.
-Inte vår sak. Polen är långt bort. -Det spelar ingen roll.
-Vad har hänt? -Tyskland har invaderat Polen.
Jag klandrar inte vårt barn som vill stanna kvar därinne.
Sarah, sängen är genomblöt.
Herregud, vattnet har gått.
Va?
Jag ringer läkaren och ber honom möta oss på sjukhuset.
-Klarar du dig själv? -Jadå.
Han sa att det kan dröja en hel dag, innan nåt händer.
-Den jävla läkaren är borta i helgen. -William!
-Älskling. -William! Nåt är fel.
-Sån smärta ska inte komma så fort. -Ta det lugnt.
William...
-Orkar du åka bil till Paris? -Nej! Herregud, det är så hemskt!
-Hjälp mig, snälla, -Lugn, allt kommer att gå bra.
-Gör nåt! -Jag hämtar Emanuelle.
Krysta...
Krysta. Seså, älskling, du klarar det.
Jag ser det nu. Jag ser huvudet. Jag ser det. Du måste trycka på.
Är du beredd? Krysta! Ännu mer!
Nej, jag klarar det inte.
-Ja, vem är det? -Emanuelle.
Kom fort in!
Babyn kommer inte ut. Har du varit med om en förlossning?
Nej, men jag har sett djur föda. Vi måste hjälpa henne att skjuta på.
.. Vi försöker igen. - Alskling, Emanuelle ska hjälpa dig.
Upp...seså...
Så där ja.
Bara en gång till.
Du klarar det. Du kan krysta fram. Jag gör det tillsammans med dig.
Nu så...
Nu kommer det, huvudet är ute...
Andas djupt, det blir den sista...
Den sista, och skjut på...
Så där, ja.
-Är babyn fin? -Jättevacker.
-Vad är det? -En pojke.
Ditt mirakel, älskling.
Vårt mirakel.
Vår son, Phillip Edward Whitfield.
Han är en vacker pojke.
Tack! Vi hade kunnat förlora honom om det inte varit för dig.
Häng på!
Vad i hela världen?
Vad är det som händer?
Frankrike och England har precis förklarat Tyskland krig.
-Kan de inte skjuta fram dina order? -Mitt regemente vill se mig genast.
Jag måste vara i London i morgon.
-Jag önskar du kunde följa med mig. -Jag vill inte att du reser.
Jag vill inte resa.
-Jag oroar mig så för din skull. -Ska du kunna komma tillbaka fort?
Jag vet inte vad de vill jag gör. Så fort du är stark igen, så åk hem.
-Detta är mitt hem. -Vore lugnare om du var i Whitfield.
Lugn, Frankrike är på vår sida. Vi är i säkerhet här.
Kom in.
Emanuelle, kan du hålla babyn?
Emanuelle, kan du flytta hit och hjälpa madame med babyn?
Flytta till slottet? Ja, det gör jag jättegärna.
-Jag vet inte hur jag ska tacka dig. -Det är okej.
-Se efter honom, Emanuelle. -Jag hjälpte honom födas.
Jag ska ta väl hand om honom.
-Ursäkta, men är han hertig? -Han blir det en dag.
-Jag önskar du inte behövde resa. -Jag hoppas snart vara tillbaka.
Var försiktig.
Det lovar jag.
Var försiktig, du också. Om dig själv och om Phillip.
Jag älskar dig. Jag älskar er båda.
Jag älskar dig.
William...
Jag älskar dig.
Jag var snart bättre men Phillip fick scharlakans feber, så vi blev kvar.
Dessutom var det så mycket att göra och kriget verkade så långt borta.
-Hur är det att vara "lady". -Hur menar du?
Som du, hertiginna...
Det blev jag för min man är hertig. Nu känner jag mig inte som nån lady.
Ja, men innan du blev det. Kunde du gå, prata...
-Alla kan lära sig det. -Till och med jag?
Särskilt du, men det är inte så viktigt i dessa tider.
Jag vill ändå bli en lady.
Du får inte oroa dig, mamma.
Han har feber, men han är så vacker. Jag önskar du kunde se honom.
Nej, han är för sjuk för att resa.
Jag saknar dig också.
Nån är vid dörren. Jag måste sluta. Puss till pappa. God jul, mamma.
Kan jag hjälpa er?
God jul.
Herregud, du är ännu vackrare.
-Jag har saknat dig så. Hur länge? -Bara några dar.
Låt mig...
Du har så...
Den där rocken...
William, tyst...
Förlåt.
-Hur mår lille hertigen? -Han har haft en jobbig natt.
Sarah, jag vill att du följer med mig. Att ni båda ska vara på Whitfield.
Doktorn säger att Phillip är för svag för att resa, det kan skada hjärtat.
Dessutom har jag läst att det är farligare i England än i Frankrike.
Jag riskerar inte hans hälsa. Vi talar inte mer om det.
-Du kan vara så envis. -Har du upptäckt det först nu?
Jag önskar jag inte behövde åka iväg.
.. -Ingenting får hända dig. -Älskling, inget kommer att göra det.
De använder bara folk som jag till att peppa trupperna.
Det hjälper tydligen att se en medelålders hertig i uniform.
Jag är alldeles för gammal för att göra nåt farligt.
Jag hoppas att du har rätt.
Du säger väl...till Phillip hur mycket jag älskar honom?
Jag kommer tillbaka, så fort jag kan...
Du borde läsa den innan du bär den på huvudet.
Jag har läst den. Den är av Charles Dickens och börjar så här.
"Det var den bästa tiden nånsin. Det var den värsta tiden nånsin."
-Jag grät när han dog. -Jag med.
Det finns ett bra mycket bättre sätt.
-Vad är det? -Jag vet inte. Jag är bara trött.
Gissa om jag blev förvånad när jag fick ditt brev.
Det är helt underbart att vi ska ha en baby till-
-och jag är glad att Phillip äntligen mår bättre.
Jag hade hoppats få träffa dig snart men de gav mig ett nytt uppdrag.
Lova att åka i god tid till sjukhuset när barnet ska födas.
Förhoppningsvis på sjukhus i England.
Jag saknar dig så mycket, min älskade.
Hitler har invaderat Frankrike!
Jag kommer inte fram till England. William måste vara helt ifrån sig.
De lät dem marschera rakt in. Frankrike gav upp.
Emanuelle, ge mig babyn.
-De kommer att döda oss. -Nej, de gör inte oss nåt.
-De dödar oss. -De kommer nog inte ens hit.
Hör på mig. Emanuelle, gör iordning Phillips bad.
Häll varmvatten i badkaret. Seså, ta fram karet.
Emanuelle, jag vill att du sover hos oss inatt.
Jag sa ju att allt skulle bli bra. Vi är lika säkra här som förut.
Halt.
-Vad vill ni? -Är ni engelska?
Amerikanska.
-Vem äger det här huset? Marken? -Jag.
Det är ett tyskt hus nu.
-Låt mig vara. -Nej, nej, nej!
Ursäkta mina mannars dåliga uppförande. Det ska inte hända igen.
Jag är major Joachim von Manheim.
Jag beklagar, men vi tar ert slott för att ha det som sjukhus.
-Var är er man? -Han är bortrest.
-Är han amerikan? -Engelsman.
-Vad heter ni? -Jag är hertiginnan av Whitfield.
-Var ska vi bo nu? -Finns det en stuga på marken?
Jag ber några hjälpa er att flytta, ers nåd.
Vårt vackra hus blev konvalescent- hem och sjukhus för den tyska armén.
Jag fick knappt gå nära slottet. Min värld var upp- och nervänd och-
-jag visste inte när jag skulle få se William igen.
Sluta! Sluta!
-Ursäkta. -De tänkte våldta oss.
-Händer det igen, skjuter jag dem. -De kunde dödat min baby.
-Jag lovar, det ska inte hända igen. -Se till det!
-Sitt! -Jag står hellre.
Det första du ska lära dig är att lyda order.
-Varför vill du gå med? -Jag hatar dem.
Jag avskyr tanken att mitt land styrs av de jävlarna.
Jag gör vad som krävs för att driva dem ur landet.
Den här mannen har förrått oss. Han är kollaboratör och måste dö.
Visa att du har mod att döda en förrädare.
Döda honom.
Han är en förrädare.
Han är en förrädare!
-Gratulerar, du är en av oss. -Hur vågar ni göra mig detta? Hur?
-Jag är ledsen, men vi måste veta. -Låt mig vara!
-Kan jag hjälpa ers nåd? -Nej, det går bra.
Det är vackert här.
-Bor ni bekvämt. -Jag skulle hellre bo i mitt hus.
-Jag önskar att ni inte var här. -Det önskar jag också, ers nåd.
Men hellre här än i ett slag nånstans.
Jag är bättre på att vårda män än att krossa dem.
Jag hade tur som skickades hit.
-Var är er man? -Jag vet inte.
-Ni vet inte eller vill inte säga det? -Jag vet inte.
Och jag skulle inte säga det.
Kriget är hemskt.
Ingen vinner, alla förlorar.
-Er Führer verkar inte tycka det. -Kanske han besinnar sig...
...innan alltför mycket gått förlorat.
-Jag hoppas er man är i säkerhet. -Det hoppas jag med.
Halt!
Kom fort...
Månaderna rann undan utan nåt nytt från William eller mina föräldrar.
Tyska soldater var överallt runt slottet-
-så jag tog långpromenader på fält och i skogar.
Många gånger med kommendanten.
Jag var så ensam att jag nästan trivdes med sällskapet.
-Hur känner ni er idag, ers nåd? -Jättelik.
Jag har två söner, sju och tolv år gamla.
Tyvärr bor de med sin mor. Vi är skilda.
-Jag är ledsen. -Skilsmässor är hemska.
Varför åkte ni inte till England eller Amerika medan ni ännu kunde?
Min man ville det, men jag trodde vi var säkra här.
Jag trodde inte att Frankrike skulle kapitulera.
Det trodde ingen. Det förvånade nog även oss.
Ni gjorde rätt i att stanna här. Ni och era barn är säkrare här.
Ska ni föda snart?
-Gick förlossningen lätt för er son? -Nej, vi hade ingen läkare.
-Är ni inte rädd den här gången? -Lite grand.
Kanske våra läkare kan hjälpa till.
-Är det nåt ni behöver, ers nåd? -Ja, en biljett hem.
-Mår ni bra, ers nåd? -Ja, tack.
-Ni skulle kunna kalla mig Sarah. -Visst, Sarah.
Emanuelle!
Var har du varit?
-Vad har hänt med din hand? -Jag högg ved.
Du utsätter Phillip och mig för fara. Vi kan bli dödade allihop.
Jag vet.
Sarah, vi behöver hjälp. Ett vapenförråd har exploderat.
Det är så många skadade, fler än vi klarar. Kan ni hjälpa oss?
Annars dör de...
-Sarah... -Ja, naturligtvis, jag kommer.
-Gör det inte, de är tyskar, mördare. -Inte alla.
-Men de är tyskar, de är fienden. -Jag vet det.
Händer nåt William vill jag att en kvinna gjorde samma för honom.
Emanuelle, ta Phillip.
Ta babyn!
-Jag tror det värsta är över. -Kriget pågår än.
-Vad är det? Vad har hänt? -Hon ska föda. Vi behöver en läkare.
All personal sköter om våra sårade. Efter en strid.
Stannade nån doktor kvar?
-Jag följer med er. -Fort!
-Var är doktorn? -Jag är den ende här. Jag är ledsen.
Det här är värre än förra gången. Jag klarar det inte. - William!
Ni klarar det, Sarah. Jag hjälper er. Har babyn rört sig än?
Nej! Joachim, gå inte ifrån mig.
Nu trycker vi på en sista gång.
Nu, Sarah, krysta!
Den är framme.
Nåt är fel, babyn andas inte, babyn rör sig inte.
-Snälla, gör nåt! -Få den att andas.
Nej! Snälla...
Låt henne inte dö.
Ni räddade henne. Ni räddade mitt barns liv.
-Hon är vacker. -Låt mig hålla henne.
Vad ska hon heta?
Elizabeth. Lady Elizabeth Annabelle Whitfield.
-Det här är från hertigen. -Hur fick du hit det?
-Jag har vänner. -De måste ha utgifter.
Phillip, kom hit.
Älskade Sarah, jag är så glad över att höra att Elizabeth är född.
Hon är säkert lik dig. Jag saknar dig så.
Jag ber att kriget snart är över, så vi kan vara tillsammans allihop.
Din kärleksfulle man William.
Söndagens attack mot Pearl Harbor, en dag full av vanära...
President Roosevelt bad kongressen förklara Japan och Tyskland krig.
Kriget kom närmare. Joachims enda syster dödades då Lübeck bombades.
Och jag fick veta att mina föräldrar omkommit i en olycka.
Det var en fruktansvärd tid. Den ena bortgången efter den andra.
Är det från hertigen?
Han är försvunnen. Kanske har han tagits tillfånga.
-Jag trodde han var i England. -Han kom till Tyskland på uppdrag.
Emanuelle, han lever. Jag vet det.
Ja.
2 år senare
Allt eftersom åren gick blev hoppet allt svagare.
William hade varit borta så länge och ingen hade hittat nåt.
Till och med Joachim hade sökt information.
Man trodde att William hade dött nånstans i Tyskland.
Jag ville inte tro det, men jag hade inte sett honom på fyra år.
Det var väldigt lång tid även för en så stark kärlek som vår.
Sist men inte minst.
Joachim, jag kan inte ta emot dem. De är vackra men det vore fel av mig.
Sarah, du betyder så mycket för mig. Du ska veta hur mycket jag älskar dig.
-Joachim, detta är inte möjligt. -Varför inte?
Vi är vänner. Vi står nära, men det är allt så länge William lever.
-Och om han inte gör det? -Jag vet inte vad jag skulle känna.
-Just nu är jag ännu hans fru. -Jag ska alltid finnas här för dig.
Och när du accepterar att William är borta, kommer jag att finnas här.
Vi får vår tid tillsammans. Jag kommer alltid att älska dig.
Vad är det för jul utan julsånger? Phillip...Lizzie, kom så sjunger vi.
Kom...
-Jävla tysk! -Phillip, säg förlåt.
-Han är inte min pappa. -Klart han inte är det.
-Han vill döda pappa. -Vem har sagt det?
Jag hatar er båda två.
Den sommaren kom de allierade och började ta tillbaka Frankrike.
Tyskarna greps av panik och de flesta skickades till fronten-
-eller tillbaka till Berlin.
Lizzie hade hostat sen våren och det hade blivit en allvarlig influensa.
Hon hade inte varit uppe ur sängen på veckor.
-Kommer Lizzie att dö, mamma? -Nej då, älskling.
Hon är brännhet av feber, medicinen hon fick hjälper inte.
Det är allt vi har. Vi får inga leveranser.
-Se till att hitta nåt nånstans. -Jag skulle om jag kunde.
Det gäller hennes liv. Be en annan läkare undersöka henne.
Den sista reste imorse. Det finns inga fler.
Joachim, du måste hjälpa mig.
Mamma är här.
Var inte rädd.
Du är snart frisk igen.
Hur är det med henne?
-Nån förändring? -Hon har inte varit vaken sen imorse.
Jag älskar dig, mamma.
Jag älskar dig, gumman. Mamma älskar dig så mycket.
Den amerikanska armén är säkert väldigt nära nu.
-Jag har precis fått en order. -Och...?
Vi måste ge oss av i morgon.
-Han är alltid arg nu. -Det har han rätt att vara.
Han har förlorat en far och en syster.
Kanske är han rädd att förlora dig till mig.
-Vad kommer att hända med dig? -Jag är kallad till Berlin.
När allt är över, kommer jag tillbaka till dig.
Sarah, var rädd om dig. Jag kommer att sakna dig.
Jag kommer att sakna dig också.
Jag har stulit ett foto av dig. Jag hoppas du inte har nåt emot det.
Det är allt jag kommer att ha.
Sarah, jag älskar dig så mycket.
Jag älskar dig med.
-Är min pappa död? -Jag tror inte det, gubben.
-Älskar du honom? -Ja, jättemycket.
-Älskar du Joachim? -Joachim har varit en god vän.
Livet här hade kunnat vara värre. Phillip, nu går vi hem.
Du ska äntligen få träffa din farmor, Phillip.
Du får sköta allt. Du har numret i Whitfield, om du behöver nå mig.
Det var fem år sen jag var utanför Frankrike.
Jag kommer att sakna dig. Allt kommer att gå bra.
Jag kommer att sakna dig också.
Phillip...
Vi ses snart igen.
Phillip...
Hej då.
-Välkommen hem, ers nåd. -Tack, Edward.
Välkommen till Whitfield, ers nåd.
Mannen på flygplatsen kallade mig också "ers nåd". Varför inte hemma?
-Av vem? -Emanuelle.
Jag ska påminna henne om det.
Åh, vad härligt att se dig igen.
Och att äntligen få träffa dig, Phillip.
Din pappa pratade jämt om dig.
Sarah, han är så vacker.
Han liknar William.
Titta på hästarna. Får jag gå och titta på dem?
Javisst, men smutsa inte ner dig.
Edward, håll ett öga på min sonson.
Han är underbar. Skönt med en pojke här.
Tyskarna gjorde det där.
Ni måste veta nånting nu. Min man kan inte bara försvinna.
Tyvärr kan han det i ett krig.
Rapporter om saknade får jag varje dag på mitt bord.
Och vad gör ni åt det?
Min man var inte bara en officer. Han var också hertig av Whitfield.
Nån måste veta nånting.
-Ers nåd, jag förstår er oro. -Det tror jag inte.
Han är försvunnen. Det måste finnas en orsak.
Jag önskar jag hade ett svar.
Han kan ha tagits till fånga och nu vara krigsfånge.
Men vi känner identiteten på de flesta och efter alla dessa år...
-...verkar det osannolikt... -Ni tror att min man är död.
Ers nåd, jag skulle vilja hjälpa-
-men inte förrän kriget är slut kan vi veta säkert.
Liksom i övriga Europa utspelas glädjescener i Frankrike-
-när parisarna väller ut på gatorna för att fira krigsslutet.
Staden pryds av flaggor och baner och Marseljäsen hörs på alla torg.
Det är slut! Jag hörde det på radion.
Tyskland har kapitulerat. Kriget är är äntligen slut. - Åh, Phillip...!
-Kommer pappa hem nu? -Jag vet inte.
Jag kommer. Vänta, jag kommer.
3 månader senare
Vad vill du?
-Kriget är slut, Emanuelle. -Och...?
Jag kommer för att träffa hertiginnan.
Hon är i England. Hennes man hittades levande.
Jag förstår.
Hälsa henne...
Hälsa att jag är glad för hennes skull.
William...
Åh, William...
Han förlorar medvetandet emellanåt. Jag är rädd att de har skadat honom.
Han har svåra inre skador och har fått slag emot huvudet.
-Han blir väl frisk? -Vi gör allt i vår makt.
Men jag vill inte inge er falskt hopp. Hans tillstånd är kritiskt.
-Ni måste rädda honom. -Det är en sak till, ers nåd.
De har brutit båda benen flera gånger. Nerverna är allvarligt skadade.
Han kanske aldrig kan gå igen.
Vi gör förstås allt vi kan.
Du skulle se Phillip rida, älskling. Din mamma säger att han liknar dig.
Och vänta tills du får se slottet.
Jag vet att du överlever. Du måste det. Jag låter dig inte dö.
Jag låter dig inte försvinna nu.
William, snälla...
Sarah...
Phillip, det här är din pappa.
Jag är så glad över att träffa dig.
Jag fyller sex år idag. Det är min födelsedag.
Jag minns dagen du föddes. Grattis, min son. Jag har saknat dig.
Jag fanns inte där för honom...
...och för dig.
Jag är så ledsen. Jag fanns inte där hos dig när Lizzie...
Du kunde inte ha gjort nåt. Vi hade varken läkare eller mediciner.
Vi hade inget kvar då och Lizzie var inte tillräckligt stark.
Kommendanten på slottet gav oss allt han hade, William.
Men hon...
Hon var inte tillräckligt stark.
Hon var...
Hon var så söt.
Hon var en sån söt liten flicka.
Jag önskar du hade fått träffa henne.
Jag saknade er så mycket.
Jag är så glad att du är tillbaka.
Kom och lägg dig, älskling.
Jag sitter uppe en stund till.
-Men du var väl en hjälte? -Nej, jag gjorde bara mitt jobb.
Dödade du många tyskar?
Jag dödade inte nån. Jag hade tur.
Jag trodde att du var död, pappa.
Tankar på dig och mamma höll mig vid liv.
Om vi skulle ta och rulla ihop mattan och se om du kan åka skridskor...
Säg inget till farmor.
De gav William medalj men de kunde inte ge honom benen tillbaka.
När han kände sig redo åkte vi hem. Hem till Frankrike.
Det smärtar så att veta att tyskar bott i vårt hus.
Det är ett mirakel att de inte förstörde mer.
Kommendanten var en god man. Han höll sina mannar under kontroll.
Han tyckte inte mer om kriget än vi.
Han och jag var vänner.
Han bodde här så länge och så många saker hände.
Elizabeth föddes.
Joachim förlöste mig, för här fanns ingen annan.
Han räddade livet på henne. Hon var dödfödd, om det inte varit för honom.
Vi överlevde här i fyra år.
Och sen dog Lizzie.
Han var med om allt det.
Om du undrar det jag tror, så är svaret nej. Inget hände mellan oss.
Phillip sa att...du kysste honom, när han gav sig av.
Han har rätt. Det gjorde jag. Jag visste inte om jag förlorat dig.
Och han hade varit min vän. Jag sa adjö till honom.
Jag var alltid din fru, William. Jag skulle aldrig vara otrogen.
Det skulle jag inte kunna.
Vi går hem.